[ True Love Travels On A Gravel Road ]
Elvis Aaron Presley. Till hans minne samlas generationer. Skapar
kontakter över världen. Jippon, resor, konserter med liveband och Elvis
på en jättelik filmskärm. Inte kan man ifrågasätta hans betydelse. Men
man kan ifrågasätta hans valmöjlighet.
"But you could have said no
If you'd wanted to
You could have walked away
...Couldn't you ?"
Kanske, antagligen, skulle han varit lyckligare om han fått stanna på
sin veranda i Tupelo, sjungandes sina sånger om hundar som dör och
kommer till himlen i sin för stora hatt och med sin begagnade gitarr.
När jag var mindre hade jag ibland problem med att skilja Elvis ifrån
min far. Tyvärr hade nog min far då och då problem med det själv. När
jag var 7 år fick jag lära mig Elvis 31 rollfigursnamn i sina 31 filmer,
när jag var 10 läste jag "Elvis & Jag" som hans fru Pricilla skrev efter
hans död och jag döpte mitt favoritgosedjur till Jenna efter hennes
karaktär i Dallas. När jag var 11 såg jag "Loving You", skaffade
ankstjärttofs, veckad kjol och ville bli kallad för Susan efter flickan
i filmen. Från att ha varit min pappa blev han min prins och jag satt
under ett paraply på vardagsrumsgolvets imaginära gräsmatta och utbrast:
"dansa? med mig? åh... naturligtvis Mr. Presley..."
Så dansade vi oss igenom min uppväxt.
"In my heart I begged 'Take me with you ...
I don't care where you're going...'"
Naturligtvis tjänade folk pengar på Elvis. Enligt Priscilla var filmerna
det värsta han visste men han hade i en inte alltför ovanlig tro på "the
american dream" skrivit sitt lila ynkliga namn på ett papper som i stort
sett gav bort rätten till hans eget liv till Överste Parker. När
fascinationen över kändislivet gått över och det var för sent att
återvända, gav han återigen bort sitt liv. Den lyckliga ägaren blev
Larry Geller och hans, enligt folk i Elvis närhet, sektliknande idéer.
Tillslut tog pillerna hans liv. Både ifrån honom och av honom.
"The sycophantic slags all say : 'I knew him first, and I knew him well'
'Please them ! Please them !' (sadly this was your life)"
Även om jag blivit mindre rabiat på senare år får jag fortfarande en
obestämbar klump i magen när folk slänger ur sig saker som att de
"minsann hört att Elvis var nazist", "den jävla knarkaren", "han kan ju
inte sjunga egentligen" etc.
Kanske stämmer det. Kanske inte. Kanske gör folk det väldigt lätt för
sig själva genom att köpa den officiella versionen och samtidigt göra
ett halvtaskigt uppror mot den generation som köpte läppstift som
"Jailhouse Pink" och "Hound Dog Orange".
Jag har en bild av Elvis så som Priscilla beskriver honom första gången
de möts. Elvis "högra hand" Joe Esposito hade raggat upp Priscilla
någonstans och bett hennes föräldrar om tillåtelse att få ta med deras
dotter till Goetherstrasse 14 för att träffa Elvis. Hon var 14 år då,
han var 19 och han satt självsäkert vid pianot i sitt blonda hår,
rökandes sin mörka cigarr. Så vill hon minnas honom säger hon.
Och jag nickar.
"At the record company meeting
On their hands - at last ! - a dead star !
But they can never taint you in my eyes
No, they can never touch you now
No, they cannot hurt you, my darling
They cannot touch you now
But me and my 'true love'
Will never meet again"
("paint a vulgar picture" - The Smiths)
|
![-1-](images/line3.gif)
![-2-](images/line3.gif)
![-3-](images/line3.gif)
![-4-](images/line3.gif)
|