Tempus
|
![]() |
Tidskriften
|
tidigare veckor: |
ADAM NOSSITER
Dakar
En kypare i Dakar i Senegal noterar flugorna som irriterar en
gäst och säger: De där är inte flugor,
de är fransmän!. Mer än 300 mil bort i en
annan afrikansk kuststad, Libreville i Gabon, skrek en folkmassa:
Vi är trötta på fransmännen! Vi sparkar
ut dem, vi dödar dem!, när människorna hade
fått veta att landets styrande autokrati skulle behålla
makten.
Det är inga goda tider för fransmän i den fransktalande
delen av Afrika, såvida man inte är hög ämbetsman
från Paris på privat besök i någon av de
styrandes palats. När demokratin urholkas i land efter land
i regionen tar Frankrike ofta igen - ställning för
de tidigare och framtida autokraterna.
Hela sommaren, medan afrikanska oppositionella protesterade, demonstrerade
och flydde, kom maktens män på besök i Paris eller
tog emot franska dignitärer hemma hos sig.
Frankrikes president, Nicolas Sarkozy, lovade för tre år
sedan en kursändring i relationerna med Afrika. I stället
verkar det som om Frankrike återgår till en historisk
modell genom att acceptera obehagliga härskare i utbyte mot
en urangruva i Niger, delaktighet i Gabons olja eller en djupvattenhamn
i Kamerun.
På gatorna i regionen, där folk längtar efter
och kräver demokrati, har den gamla kolonialmaktens val att
stödja makten lett till hårda attacker mot franska
strukturer, stenkastning mot fransmän och varningar till
franska medborgare att hålla sig inomhus eller lämna
landet.
Frankrike spelade i flera decennier en viktig roll i regeringars
och ekonomiers välgång eller undergång i denna
del av världen. Även om Frankrikes roll vid det här
laget har försvagats betyder landet fortfarande mycket som
handelspartner. Tre franska banker svarade för nästan
70 procent av bankaffärerna i den fransktalande zonen 2007,
enligt den framstående franske statsvetaren, Philippe Hugon.
Den franska regeringen uppger själv att 60 procent av dess
ulandsbistånd går till länder söder om Sahara.
De regimkritiska demonstranterna misstänker att Frankrike
fortfarande drar i trådarna. Den franska regeringens representanter
förnekar detta, men deras agerande antyder ofta motsatsen.
I Gabon, där valet av en autokrats son krossade hoppet om
ett slut på familjen Bongos fyrtioåriga styre. Sarkozys
man i Afrika, Alain Joyandet, kom till Ali Bongos storstilade
installation och sade till närvarande reportrar att Bongo
måste få lite tid.
Officiellt hävdade Frankrike att det inte hade ett dugg med
valet i Gabon att göra; men bakom scenen stödde Parisadvokaten
Robert Bourgi, som ingår i kretsen runt Sarkozy, Bongos
kandidatur öppet. Bongo är hans klient. Sarkozy har
tilldelat Bourgi en av Frankrikes finaste utmärkelser, hederslegionen.
I Afrika betyder opposition mot makten detsamma som opposition
mot Frankrike, säger Mamadou Diouf, chef för Afrikanska
studier vid Columbiauniversitetet. Han säger att Frankrikes
politik i Afrika är en paradox: De mänskliga rättigheternas
förkämpe praktiserar en policy som går tvärt
emot dessa principer.
Joyandet, Frankrikes biträdande utrikesminister för
Afrika, håller inte med: Vi stöder verkligen
inte sittande makthavare till vilket pris som helst. Vi kräver
alltid att de ska respektera de demokratiska principerna,
säger han.
Joyandet pekar på Elfenbenskusten, där Frankrike har
förespråkat att val ska äga rum. Frankrike
stöder institutioner, inte kandidater, säger han
och hävdar att Frankrike för länge sedan övergav
gamla tiders praxis.
När Sarkozy lovade ett nytt förhållande
till Afrika för tre år sedan sade han att det
skulle vara jämlikt och befriat från ärren
från det förflutna. Hans första Afrikaminister,
Jean-Marie Bockel, förstärkte senare budskapet och sade
att presidenten ville döma det gamla förhållandet
till döden, eftersom det hade varit otydligt
och undfallande.
Bockel förlorade jobbet ganska snart efter det att han hade
förolämpat Bongos far genom att kritisera honom för
korruption. Hans efterträdare, Joyandet, är mycket vänligare
när han talar med och om afrikanska autokrater.
I oktober gav Paris ett varmt välkomnande till Mohamed
Ould Abdel Aziz, generalen som genomförde en statskupp i
ökenlandet Mauretanien och konsoliderade makten i ett val
i somras. Det togs flera fotografier av Aziz och en glatt leende
Sarkozy.
I Niger har president Mamadou Tandja metodiskt minskat på
de medborgerliga rättigheterna, låst in oppositionella
och förlängt sitt mandat. Bilden av honom och Sarkozy
finns på det franska utrikesdepartementets hemsida, och
en talesman i Paris sade för ett par veckor sedan att man
har kontakt på hög nivå med den politiska klassen
i Niger. Sedan tillade han framför allt med oppositionen.
Fransmännen försökte få Tandja att inte förlänga
sitt mandat, men de skulle ha varit tuffare mot honom, säger
Mohammed Bazoum, en nigeriansk oppositionsledare.
Ledarna för Guineas militärjunta, som är internationella
parior sedan massakern på obeväpnade demonstranter
28 september, välkomnades hjärtligt i Paris mindre än
två veckor före massakern, trots att den amerikanska
regeringen medvetet hade avbrutit all kontakt. En nära medarbetare
till Sarkozy, Patrick Balkany, citerades vid denna tidpunkt i
fransk press med orden att Moussa Dadis Camaras kandidatur
är inget problem, vilket refererade till juntaledaren,
som nu får skulden för massakern.
I juli tog Sarkozy emot Kameruns president, Paul Biya, som har
haft makten sedan 1982 och som i fjol eliminerade reglerna för
hur länge en president får sitta vid makten. Sarkozy
lyfte fram Kamerun som ett mönster av moderation.
Amnesty International rapporterade för en tid sedan om
fortsatta brott mot de mänskliga rättigheterna i Kamerun,
inklusive tortyr, godtyckliga avrättningar, misshandel och
gripande och fängslande av politiska motståndare. Kamerunare
i Paris demonstrerade med plakat som sade: Biya är
en mördare, och Sarkozy är hans medbrottsling!.
Enligt Joyandet är förhållandet mellan Frankrike
och de fransktalande länderna i Afrika mycket komplicerat.
Om vi gör för mycket anklagas vi för att
vara kolonialister, och om vi gör för lite klagar de
också.
Den franska regeringen avråder från undersökningar
av korruptionen bland afrikanska ledare. Frukterna av korruptionen
hamnar ofta i Paris. En fransk kampanj för gott styre i syfte
att avslöja och återbörda tillgångar
som införskaffats på olaglig väg bland tre
av Afrikas mest ökända ledare den nu bortgångne
Omar Bongo i Gabon, Denis Sassou-Nguesso i Kongo/Brazzaville och
Teodoro Obiang Nguema Mbasogo i Ekvatorialguinea har stoppats
av den franska åklagarmyndigheten med motiveringen att gruppen
inte är kvalificerad att stämma och att underbyggande
fakta var illa definierade.
Gruppen bakom kampanjen, Transparency International (TI), hade
faktiskt i detalj listat ledarnas mycket stora tillgångar
i form av framför allt fastigheter i Paris. TI överklagade
åklagarmyndighetens beslut, men i oktober gav en appellationsdomstol
åklagarna rätt.
Rapporter om lyxen som Biya unnade sig under sitt besök i
Paris chockerade folk enormt berättar Jean Faustin
Kinyock, ordförande för Människorättsförbundet
i Kamerun. Och fransmännen betraktas som medskyldiga.
Bedömare varnar för att motviljan mot Frankrike är
djup. Folk gillar inte Frankrike, därför att Frankrike
inte hjälper dem att välja sina ledare fritt,
säger statsvetaren och historikern Achille Mbembe vid Witwatersranduniversitetet
i Sydafrika. Den demokratiska processen har blockerats nästan
överallt, tillägger han.
© 2009 TEMPUS/The New York Times