Tempus
|
![]() |
Tidskriften
|
tidigare veckor: |
Det som en gång beskrevs som Medelhavsdrömmen av president Nicolas Sarkozy och som är en ambition att stärka banden mellan Europa och dess grannar i söder applåderades av inte mindre än 43 länder på ett toppmöte i ett parisiskt palats i somras.
STEPHEN CASTLE
Bryssel
Nu, fyra månader senare har Medelhavsunionen fortfarande
inte kommit överens om var högkvarteret ska ligga, vem
som ska delta i mötena och vilka som ska få toppjobben.
I början av veckan träffades utrikesministrarna från
EUs 27 medlemsländer och deras kolleger från länderna
runt Medelhavet (plus Jordanien och Mauretanien) för att
försöka bryta dödläget.
Mötet var viktigt för trovärdigheten Europas planer
på att stärka samarbetet med de sydliga grannarna i
viktiga frågor som invandring och energi till miljö
och transporter.
Sarkozys idé om en Medelhavsunion har alltid varit kontroversiell,
och den gjorde Tyskland mycket irriterat när den presenterades
första gången, eftersom den tycktes åsidosätta
EUs nordliga medlemsländer.
Den franske presidenten kompromissade, gav initiativet det nya
namnet Barcelonaprocessen Unionen för Medelhavet, vilket
var en erkännelse av Barcelonaprocessen, som var en invit
till Medelhavsländerna från 1995 och som inte har levt
upp till förväntningarna.
Sarkozy, som inte såg några hinder för att
samarbeta med en konstellation av stater som är så
olika som Israel, Turkiet och Syrien, hävdade att EUs sydliga
medlemsländer och deras grannar utanför EU borde
inse att ödet binder dem samman.
Men de involverade länderna bråkar i stället om
platsen för unionens sekretariat, ett beslut som ger det
utvalda landet både prestige och höga befattningar.
Tunisien var tidig favorit, som stöddes av Frankrike, men
Malta protesterade och ville ha sekretariatet hos sig. Barcelona
är en stark rival och erbjuder Pedralbespalatset, som är
en ståtlig 1600-talsbyggnad, vars omgivningar inkluderar
en fontän av Antoni Gaudí.
EU-kommissionären Benita Ferrero-Waldner, meddelade nyligen
att hon har föreslagit Bryssel som reserv om länderna
inte kommer överens.
EU brukar bråka om sådana här saker. Premiärminister
Silvio Berlusconi i Italien stoppade en gång planerna på
att förlägga EUs myndighet för livsmedelssäkerhet
i Helsingfors med argumentet att finländarna inte ens vet
vad prosciutto är för något.
Den aktuella dispyten belyser ett av problemen med Medelhavsunionen,
nämligen ambivalensen när det gäller vikten av
demokratiska reformer i de sydliga medlemsländerna.
Tunisien är kontroversiellt, därför att många
anser att bristen på mänskliga rättigheter skickar
fel sorts signaler om Medelhavsunionens prioriteter.
Álvaro de Vasconcelos, chef för det EU-finansierade
forskningsinstitutet Europeiska unionens institut för säkerhetsstudier,
påpekar att detta är en skillnad mellan Medelhavsunionen
och EUs försök att inspirera demokrati i länderna
öster om EU.
De flesta europeiska regeringar anser fortfarande att stabilitet
är det viktigaste i kontakterna med länderna i söder.
När det gäller länderna i öster tenderar man
i stället att likställa stabilitet med demokrati,
påpekar Vasconcelos.
Detta medverkar till att komplicera valet av plats för
sekretariatet, men unionens funktioner hindras av ett annat problem,
som även påverkade den första Barcelonaprocessen:
motstridiga åsikter om konflikten mellan Israel och palestinierna.
Barcelonaprocessen Unionen för Medelhavet inkluderar både
Israel och den palestinska myndigheten samt deras grannar, och
en fråga som blockerar framsteg är huruvida Arabförbundet
ska ha fullständig representation (det hade observatörsstatus
i Barcelonaprocessen).
Det förekommer också krångliga diskussioner om
de sydliga länderna ska ha lika stark ställning som
EUs länder. Sarkozys idé var en tvåårig
delad ordförandeperiod med ett EU-land och ett sydligt land.
Frankrike vill ha jobbet i två år trots att dess ordförandeskap
i EU upphör 31 december.
Egypten är kandidat i söder, men med tanke på
att beslutet ska godkännas av både Israel och Syrien
är valet inte helt uppenbart. Nationaliteterna på sekretariatets
permanenta medarbetare är inte heller självklara.
Ferrero-Waldner betonar att unionen bör koncentrera sig
på konkreta projekt, som är väl identifierade,
som exempelvis transportinfrastruktur och sanering av Medelhavet.
Hon erkänner dock att problemen som komplicerade Barcelonaprocessen
finns kvar, framför allt konflikten mellan Israel och palestinierna.
Om det underlättar Barcelonaprocessen, så mycket
bättre. Men det finns bekymmer som inte försvinner över
en natt, sade Ferrero-Waldner.
En del betraktar Barcelonaprocessen Unionen för Medelhavet
som ett exempel på Sarkozys hyperaktiva diplomati, som sjuder
av politisk energi men är ganska innehållslös.
Andra ser ett mer optimistiskt scenario där initiativet -
parallellt med EUs ansträngningar att fördjupa samarbetet
med grannländer som Ukraina skapar flexibla ramverk
som medger djupare kontakter med nationer som är intresserade
av reformer.
Erbjudandet är mer eller mindre tydligt, och det innebär
att avancerade stater som Marocko eller Israel bör ha tillgång
till europeiska program. Det som erbjuds är ett slags politisk
stimulans och en differentierad struktur i vilken sydliga länder
som vill utveckla relationerna med EU ges möjlighet att göra
detta, säger Vasconcelos.
© 2008 TEMPUS/International Herald Tribune