Tempus
|
![]() |
Tidskriften
|
tidigare veckor: |
Till saken hör att Iran har kommit en bra bit på väg i sina kärnanläggningar, och ett moratorium lockar inte.
DIETER BEDNARZ och ERICH FOLLATH
Teheran
Atomens dag skulle firas. Därför reste Irans president
i förra veckan till Isfahan, staden som är nationens
stolthet, Persiens juvel och ett av den islamiska världens
mest imponerande kulturcentra. Här har safawidernas härskare
regerat sedan i slutet av 1500-talet och grundat en stor civilisation.
Mahmoud Ahmadinejad flög med presidentflygplanet, en ålderssvag
Boeing 707, från huvudstaden Teheran, och för en gångs
skull fick en utländsk reporter följa med.
Välkomstkommittén i Isfahan bestod av mullor, militärer
och byråkrater, som alla stod i stram givakt. Ahmadinejad
tog emot en blomsterkvast av en fyrårig flicka klädd
i heltäckande slöja, som bara lämnade ansiktet
bart. Flickan citerade en vers ur Koranen. Sedan steg president
Ahmadinejad in i en japansk terrängbil, vars sufflett var
nedfälld så att han kunde vinka åt folket. I
vissa vägkorsningar stoppades kortegen av folkmassor, som
ville se sin idol.
10 000 Isfahaninvånare har samlats på stadens största
torg, som är uppkallat efter den islamiska republikens viktigaste
ledare, revolutionsledaren och ayatollan Ruholla Khomeini. Torgets
högra del är ett svart hav med några färgglada
prickar: beslöjade kvinnor viftar med presidentens porträtt;
på den andra sidan står män, som alla tycks ha
tre dagars skäggväxt, och hälsar sin ledare med
höjda knytnävar. De skanderar: Ahmadinejad, oavhängighet,
rättvisa!
Jättelika plakat med paroller på husfasaderna i Isfahan
härstammar från revolutionen för 30 år sedan
och de är standard överallt i gudsstaten: Ner
med USA! och Ner med Israel!.
Under sitt en och halvtimmeslånga anförande undviker
Ahmadinejad aggressiva tongångar. Han nämner Barack
Obamas erbjudande om förhandlingar, men han koncentrerar
sig på det prekära ekonomiska läget i Iran, och
naturligtvis hyllar han sitt lands framtidsutsikter och de vetenskapliga
framstegen inom, inte minst, kärntekniken. Publiken reagerar
till slut lite återhållsamt, och presidenten försvinner
fort till kvällsbönen.
Nästa dag står ett besök i kärnanläggningen
i Isfahan på programmet. Där, i utkanten av staden,
arbetar forskare med urananrikning anläggningen är
en av de hemlighetsfulla fabriker, som oroar världen, som
misstänker att här byggs den iranska atombomben.
Vem är denne Mahmoud Ahmadinejad, som västländerna
betraktar som ett krigshot och en Dr. Besynnerlig, som är
förälskad i sin bomb. På den världspolitiska
arenan tycks han ha njutit av rollen som paria, en orättvist
förföljd, som inte tillerkänns den aktning han
förtjänar.
Motsättningen mellan underdog och världsledare är
ledmotivet i Ahmadinejads presidentskap. Men hur är det nu?
Har Ahmadinejad förlorat sin fiendebild, nu när den
amerikanske presidenten drömmer om en värld utan kärnvapen?
Säkerhetskontrollerna i presidentkansliet på Pasteurgatan
i Teheran är rigorösa. Byggnadskomplexet i huvudstadens
centrum är ganska enkelt, men i maktens förmak skakas
besökaren från väst av en mycket stor hjältebild.
Den föreställer barn, som glada i hågen rusar
mot döden Khomeinis skara av minimartyrer, som utan
skrupler offrades i kriget mot Saddam Hussein.
Detta är den iranska gudsstaten, som den visar sig för
världen. Ett land som i mångas ögon påminner
om en mardröm, en kombination av högteknologiska vapen
och en religiös ideologi, som bygger på 1 400 år
gamla martyrlegender, som ställer lidandet i centrum. Ett
land, som är isolerat och oberäkneligt; en sårad
civilisation, vars ledare hämnas mot väst genom att
försöka tillverka kärnvapen och finansiera både
Hamas och Hizbollahs radikala islamister.
Irans president står just nu under hård press. Han
måste svara på Amerikas avspänningserbjudande.
Det är något helt nytt för honom. Obamas företrädare,
George Bush, hotade Teheran med regimskifte av det
slag som genomfördes i Irans grannland Irak. Bush vägrade
att förhandla med Iran om dess kärntekniska program,
och med sin världsmaktsarrogans svetsade han samman det iranska
folket mot den store Satan, USA. Det var indirekt
Bush som sörjde för att den föga populära
mullaregimen stabiliserades trots ekonomiskt vanstyre.
Sedan USA fick en ny president, som förespråkar
ändrad utrikespolitisk kurs, är det inte så enkelt
för Ahmadinejad att utropa Amerika till djävulen på
jorden. Barack Obamas löften om en nystart är inget
annat än en revolutionerande gest.
20 mars skickade den amerikanske presidenten i form av en videoinspelning
med persisk textremsa ut ett uppmärksammat meddelande till
folken i Mellanöstern. På kvällen före det
muslimska nyåret vände sig Obama direkt till den iranska
befolkningen. Han bugade sig för deras stora civilisation
och historiska bedrifter, som förtjänar Amerikas och
hela världens respekt. Obama betonade att han önskar
ett konstruktivt samarbete med Iran, och han utlovade förhandlingar.
Den nye ledaren i Vita huset stack dock inte under stol med att
Iran för sin del måste uppfylla vissa plikter. Han
underströk att Iran inte kan inta sin plats i världsgemenskapen
med vapen och terror utan bara med fredliga handlingar.
Måttet på er nations storhet är inte kapaciteten
att förstöra utan bevisade färdigheter att bygga
upp och skapa.
Reaktionen från det iranska ledarskapet var till en början
mycket försiktig. Den mäktige religiöse ledaren,
ayatolla Ali Khamenei, uttryckte i tv besvikelse över att
Obama inte hade hävt frysningen av iranska konton i USA.
USA-fientligheten hos de iranska ledarna verkar ibland hysterisk,
men den har historiska orsaker. Den amerikanska underrättelsetjänsten
störtade 1953 den demokratiskt valde regeringschefen, Mohammed
Mossadegh och stödde därefter shahens diktatur i ett
kvartssekel. Det var också tack vare amerikansk vapenhjälp
och logistisk expertis som Saddam Hussein 1980 kunde starta kriget
mot Iran ett krig som varade i åtta blodiga år
och slutade oavgjort.
Fiendskapen mot Amerika har blivit en av gudsstatens viktiga grundstenar,
och frågan är nu om denna sten gröps ur av Obamas
vänlighet och eventuella tillmötesgående.
Skulle ett amerikanskt erbjudande om politiska och ekonomiska
eftergifter kunna stoppa det som många misstänker är
utvecklingen av en iransk atombomb?
Framöver kommer, hur som helst, USA att delta i alla kärntekniska
förhandlingar, förkunnade för en tid sedan utrikesminister
Hillary Clinton. Parterna i överläggningarna har också
bjudit in Iran till en ny förhandlingsomgång.
Den amerikanske presidenten står också under press
att snarast uppvisa framsteg i atomfrågan. Tiden håller
på att rinna ut, eftersom iranierna enligt den senaste rapporten
i februari från FNs vapeninspektörer i IAEA har uppnått
genombrottskapacitet och mycket snart kan ha färdiga
kärnvapen.
I skuggan av flera år av förhandlingar med européerna
om en frysning av det iranska kärnprogrammet har Iran fortsatt
utvecklingen, utan att FNs sanktioner har hindrat landet från
att installera runt 6 000 centrifuger, som behövs för
att anrika uran.
Nu kan befintlig, låganrikad uranhexafluorid upparbetas
till vapenkvalitet antingen i kända anrikningsanläggningar
eller på hemlig plats.
En sak verkar helt säker, och det är att om Iran fattar
beslut om att utöka anrikningskapaciteten förmodligen
är det bara det politiska beslutet som saknas blir
ett militärt anfall mot de iranska anläggningarna oundvikligt.
Det beror på att det kanske bara dröjer ett halvår
från det att Iran tar det politiska beslutet tills det har
ett färdigt vapen.
Israels nya högerregering, med krigshetsaren Avigdor Lieberman
som utrikesminister, hotar mer eller mindre öppet med militärt
anfall även utan amerikanskt stöd. Det som, enligt
kärnvapenmakten Israel, rättfärdigar ett angrepp
mot Iran är den iranske presidentens oberäknelighet.
Israelerna beskyller Ahmadinejad för att planera en kärnvapenattack
mot den judiska staten trots att han vet att han måste räkna
med ett förödande motanfall.
Ahmadinejad sticker inte under stol med sin önskan att utplåna
Israel från Mellanösterns karta. Han har emellertid
också betonat upprepade gånger att han inte tänker
krossa den sionistiska byggnaden med vapenvåld.
Vad menar han egentligen? Vad tänker han? Hur fungerar han?
Obama gjorde under sin Europaresa för en tid sedan klart
att han inte tänker ge iranierna hur mycket tid som helst
att svara på hans invit. I Prag betonade Obama att de iranska
ledarna nu erbjuds ett tydligt val, och han talade
också om en eventuell skärpning av de internationella
sanktionerna mot Teheran. Antingen avbryter Iran de kärntekniska
och ballistiska aktiviteterna eller så väljer
Irans ledare ökad isolering, hårdare internationell
press och en kärnvapenkapprustning i hela regionen,
sade Obama.
Det brådskar. Men Iran är inte en regional, medelstor
makt, som låter sig påverkas i ena eller andra riktningen.
Amerikas olyckliga krig i Irak har gjort det möjligt för
den bittra fienden Teheran att dra nytta av maktförskjutningen
i Mellanöstern.
Att den irakiska regeringen dessutom har de bästa relationer
med sina shiitiska trosfränder i Teheran oroar konservativa
arabstater med sunnitiska majoriteter lika mycket som Irans eventuella
kärnvapenplaner. Irans militanta allierade, Hamas och Hizbollah,
stärks också av Irans maktposition.
Om exempelvis de internt splittrade palestinierna skulle lyckas
bilda en enhetsregering för Gaza och Västbanken avgörs
inte längre av de maktlösa medlarna i Kairo utan av
Hamas skyddsherrar i Teheran. De bestämmer också huruvida
libanesiska Hizbollah eller extremisterna i Hamas ska ge uttryck
för fientligheten mot Israel i ord eller i blodiga terrorattacker.
Amerikanernas knappt lösbara uppgift är att samtidigt
lösa den klassiska Mellanösternkonflikten och den 30-åriga
konfrontationen med Iran.
Obama vet att USA skulle ha stor nytta av ett samarbete med
Iran. Utan Iran går det inte att åstadkomma varaktig
fred i Afghanistan. I Afghanistan och Pakistan, den konflikthärd
som i Washingtons nya strategiska koncept har fått beteckningen
AfPak, delar man många av det shiitiska Irans
intressen. Ledarna i Teheran bekämpade de sunnitiska taliban-radikalerna
långt innan USA. Iranierna har alltid betraktat talibanerna
som farliga grannar och ideologiska fiender.
Iran har också, tack vare världens näst största
gas- och tredje största oljereserver, möjlighet att
antingen åsamka den globala ekonomin stor skada eller hjälpa
den i kristider.
Samtidigt skulle iranierna tjäna på ett närmande
till USA och Europa. Utan västerländskt knowhow klarar
Iran inte av att modernisera i den takt som är nödvändig.
Med en inflation på nästan 30 procent och en verklig
arbetslöshet på över 20 procent (enligt officiell
statistik 12 procent) plus drygt en miljon narkotikamissbrukare
(ett sorgligt världsrekord) står Iran inför nästan
oöverkomliga problem.
Mycket hänger på om den amerikanske presidenten
har modet att göra långtgående eftergifter. Ännu
mer hänger dock på Ahmadinejad och hans verkliga motiv.
Är Irans hemlighetsfulle statschef en rasande ideolog? Eller
gömmer det sig en pragmatiker bakom hans ofta aggressiva
retorik?
Innan han blev president var det ingen av alla utländska
diplomater i Teheran som kände den småvuxne mannen
med sparsam skäggväxt och intensiv blick. Den brinnande
revolutionären, som arbetade i sitt anletes svett och hyste
förakt för världslig rikedom, kom underifrån
och sågs som en frälsare av alla Mostasafin,
d v s miljontals fattiga och maktlösa, som utgör själva
grunden i den islamiska republiken. Ahmadinejad blev deras Robin
Hood.
Precis som förebilden, revolutionsledaren ayatolla Khomenei,
känner sig Ahmadinejad ständigt förpliktad att
lätta på de fattigas bördor. Som om han vore en
av dem drog han i valkampanjen för fyra år sedan fram
genom fattigkvarteren i stadsdelen Moloch och besökte varenda
liten avkrok i hela landet, vars underprivilegierade invånare
lovades en del av Irans rikedomar. Ahmadinejad skulle fylla människornas
tomma tallrikar med frukten av oljeintäkterna och han skulle
bekämpa korruption och marknadsekonomi. Förtryckets
och tyranniets tid är över och de orättfärdiga
går under, lovade han sina anhängare.
Men resultatet av Ahmadinejads politik är miserabelt.
Han har inte bara isolerat sitt land i världen utan också
ruinerat det med sin kaotiska ekonomipolitik. Villervalla
uppstår när en regering slumpmässigt upplöser
ämbeten och avskedar sakkunniga, bortser från parlamentets
beslut och egenmäktigt stakar ut en egen kurs, lyder
domen från parlamentets talman, Ali Laridshani, som är
Ahmadinejads politiska rival och som tidigare var Irans representant
i förhandlingarna med väst om Irans kärnteknikprogram.
Ahmadinejad utvecklades till en oberäknelig aktör på
världsscenen en mästerlig provokatör. Nästan
från första dagen pratade han som om Iran vore en världsmakt.
Han tillrättavisade judar, tyskar och inte minst amerikanerna
(inte utan orsak när Bush var president), som upplystes om
varför deras Mellanösternpolitik var så förfelad.
Ofta var han extremt tydlig och förklarade varför hela
det västerländska frihets- och demokratikonceptet hade
misslyckats totalt.
Ändå kan det hända att denne man, som förmodligen
har skadat sitt land mer än någon annan statschef i
den Islamiska republikens 30-åriga historia, blir omvald
i sommarens presidentval, vilket i så fall beror på
att det saknas övertygande och modiga motkandidater.
Irans reformpolitikerna är en utbränd och utmattad
tropp av fängslade, blockerade eller helt enkelt räddhågade
personer, precis som deras f d idol, Mohammed Khatami, som var
president i två mandatperioder.
Expresident Khatami var länge beredd att ställa upp
en gång till för att med sitt kända namn och sin
popularitet locka den breda, liberala mitten till valurnorna och
förhindra Ahmadinejads omval. Men för en månad
sedan gav han upp. Officiellt sade han sig vilja ge plats åt
den oväntade kandidaten Mir Hossein Moussawi, arkitekt och
författare, som också företräder reformfalangen.
Moussawi är definitivt mer robust än Khatami. Under
kriget mot Irak ansvarade han i rollen som regeringschef för
landets krigsekonomi med stor framgång. Men hans kritiker
påpekar att det sällan har förekommit så
många gripanden och så stort förtryck som under
Moussawi. Yngre iranier, som utgör runt 60 procent av befolkningen,
vet inte vem han är. Han har inte innehaft något offentligt
ämbete på 20 år.
Utifrån sett är den elegante Moussawi en bättre
representant för Iran är Ahmadinejad. Han skulle uppträda
mycket smidigare i eventuella förhandlingar med Amerika,
men när det gäller den centrala sakfrågan, Irans
atomprogram, är den nye kandidaten lika benhård som
den sittande presidenten. Så sent som i förra veckan
deklarerade han på en presskonferens i Teheran att han aldrig
skulle ge vika på denna punkt.
Då återstår den avgörande frågan
på vilken sida den mäktige, religiöse ledaren,
Khamenei,står. När Ahmadinejad tillträdde presidentposten
kysste han Khameneis hand underdånigt. Länge ansågs
de båda stå varandra ideologiskt nära; men Khamenei
har vid flera tillfällen kritiserat Ahmadinejads ekonomiska
politik mer eller mindre öppet.
Nyligen uttalade sig Khamenei dock så positivt om Ahmadinejad
att det bara kunde tolkas som en öppen uppmaning till väljarna
att rösta på den sittande presidenten. Flera bedömare
anser att Ahmadinejad alltjämt är så populär
på landsbygden att han kommer att bli omvald.
Ahmadinejad förhandlar gärna med amerikanerna, men det
ska ske på hans villkor, på den plats han föreslår
och vid den tidpunkt som han väljer.
© 2009 TEMPUS/Der Spiegel