Tempus
|
![]() |
Tidskriften
|
tidigare veckor: |
KEVIN SACK
Kansas City, Missouri
Det är uppenbart att elfte september och dess följder
ändrade Amerika på många och oåterkalleliga
sätt. Men också när man ser bortom krig och frågor
om nationell säkerhet upptäcker man dels en markant
förändring i fråga om amerikanernas prioriteter,
dels en utbredd dysterhet och dels, enligt många, en försvagad
självbild.
Nedstämdheten är förvisso inte universell, men
den genomsyrar dussintals intervjuer med amerikaner från
alla läger i åtta av de 24 delstater, som håller
primärval 5 februari, samt med historiker, valda politiker,
politiska strateger och opinionsexperter. När presidentkandidaterna
beger sig till New York och Kalifornien och till Missouri i Amerikas
hjärta möter de en väljarkår, som är
djupt oroad över USAs plats i världen och dess befarade
oförmåga att kontrollera sitt eget öde.
Amerikas hegemoni har egentligen aldrig ifrågasatts sedan
andra världskriget. Att den betvivlas nu har givit årets
kampanj ett inslag av brådska, som inte fanns 2000 även
om valet då fick ett dramatiskt resultat.
Amerikanerna upplever att de har förlorat självstyret
i både sina egna och nationens liv. De känner sig maktlösa
över privatekonomin, säkerheten, miljön, hälsan
och landets gränser. De ifrågasätter de kommande
generationernas möjligheter att fortsätta klättra
upp för välståndsstegen.
Det politiska systemets impotens förstärker bara frustrationen
och kraven på resultat.
För 47-åriga Susan Powell, som är konsult och
bor i en förort till Kansas City, känns det inte bara
hopplöst utan som om undergången är nära.
Vi känner många som har det mycket sämre
nu än förr. Inkomsterna håller inte takt med inflationen,
folk tvingas flytta från sina hus. Medelinkomsttagare i
30- och 40-årsåldern har inte längre trygga jobb,
och de kan inte räkna med tillgång till sjukvården.
Hur kan vi säga att vi har världens bästa land
i detta läge?, undrar Powell.
Carter Eskew, som var Al Gores toppstrateg 2000 minns att det
var den blygsamma prishöjningen på bränsle och
IT-bubblan som sprack som engagerade väljarna 2000. Väldigt
alldagliga frågor jämfört med dagens, säger
han. Hans republikanska motsvarighet, Mark McKinnon, som var Bushs
rådgivare och nu arbetar för senator John McCain, håller
med om att årets kampanj är mycket seriösare.
Det känns som om kollektivet har blivit mognare eller
mer upplyst, säger McKinnon.
Det ändrade tonläget lyser igenom i intervjuer på
kaféer, restauranter och butiksgallerior, där folk
pratar om sjukförsäkringar, porösa nationsgränser,
extrema väderförhållanden, avlyssning, kinesiska
importprodukter och samtal till kundtjänster som besvaras
av någon i Indien.
I likhet med många intervjuade håller fastighetsägaren
Robert Jennings utanför Kansas City med om att mera står
på spel nu än 2000, när landet fick nytt ledarskap
förra gången. För två år sedan höjdes
räntan på hans hyreshus kraftigt, vilket tvingade honom
att för första gången på ett decennium ta
ett vanligt jobb. Fördelen med detta var, förutom extra
pengar, att han fick tillgång till en sjukförsäkring
via arbetsgivaren.
Förr var jag min egen herre, men nu slavar jag för
ett själlöst företag. Förr var det jag som
bestämde reglerna, nu måste jag lyda andras.
Jennings, som kallar sig politiskt oberoende, ogillar kriget i
Irak och dess följder för USAs anseende i världen.
När jag åker utomlands säger jag ofta att
jag är kanadensare. Man blir bättre bemött då,
säger han.
Opinionsmätningar har noterat en försvagning av den
amerikanska självbilden. En mätning av CBS News och
New York Times i början av januari fann att 75 procent av
de tillfrågade anser att Amerika har spårat
ur ganska allvarligt. För åtta år sedan
var det bara 44 procent som delade denna åsikt.
Bedömningen varierar förstås med politisk hemvist,
men hela 42 procent av republikanerna håller med. 1999 var
det 52 procent av republikanerna som tyckte att Amerika var på
fel spår, men då regerade demokraten Bill Clinton
sedan nästan åtta år. Aldrig förr
har vår nation samtidigt kunnat glädjas åt så
stort välstånd och så stora sociala framsteg
och så få interna bekymmer och externa hot,
sade Clinton detta år.
Det utbredda missnöjet i år verkar ha mindre med ideologiska
skiftningar eller partitillhörighet att göra än
med Bushadministrationens hantering av ekonomin och kriget i Irak.
I CBS/New York Times-undersökningarna i februari 2000 respektive
januari i år var andelarna som bekände sig till ett
visst parti ungefär lika stora.
Det är oklart hur missnöjet påverkar primärvalen.
Resultatet av den republikanska nomineringsprocessen är fortfarande
omöjlig att spå, och den demokratiske kandidat, som
har gjort flest populistiska utspel om förändring, f
d senator John Edwards, ligger långt efter på tredje
plats. Hans budskap verkar inte gå hem i en kapplöpning,
som nästan helt och hållet domineras av senatorerna
Barack Obama och Hillary Rodham Clinton.
Vilken demokratisk kandidat som helst skulle företräda
en markant brytning mot de gångna åtta årens
politik, och opinionsmätningar antyder att demokraterna inledde
året med ett politiskt försprång, som de inte
hade kunnat drömma om för åtta år sedan.
I opinionsmätningar ett år före valet 2000 hade
partierna ungefär lika många sympatisörer. Nu
i januari 2008 leder demokraterna med 18 procentenheter. En stor
del av förändringen tros ha skett bland de politiskt
oberoende väljarna.
Denna svängning i opinionen, underblåst av krigskritiska
stämningar, hjälpte demokraterna att ta kontroll över
kongressen 2006. I en del delstater märks trenden överraskande
tydligt. I Denvers för pålitligt republikanska förorter
har antalet registrerade demokrater ökat tio gångar
snabbare än de republikanska registreringarna.
Valfrågorna är inte heller desamma. AV de åtta
viktigaste frågorna i år, enligt CBS/New York Time-undersökningen,
var det bara tre som fanns på listan för åtta
år sedan. Terrorism, invandring, miljön och bränslepriser
var totalt ointressanta 2000.
I kampanjen 2000 kunde Bush göra sig löjlig över
Al Gores tjat om miljön. Nu åtta år senare är
Gore nobelpristagare, och lågenergilampor och miljöbilar
har blivit statussymboler.
Förr kände jag mig inte ett dugg skyldig om jag
lät bli att släcka, det fanns liksom inte i medvetandet.
Nu har miljöhänsyn blivit en religion, säger
Meg Campbell, rektor för en gymnasieskola i ett arbetardistrikt
i Boston.
Sedan valkampanjen 2000 har USA förlorat 4 400 män och
kvinnor i krig utomlands, och nästan 3 000 i terrorattentaten
11 september 2001.
De spansktalande har blivit landets största minoritet, och
de svarar numera för nästan halva den årliga befolkningsökningen.
Bensinpriset har fördubblats, och antalet bostadsutmätningar
har ökat med 55 procent.
Andelen amerikaner utan sjukförsäkring, som minskade
i slutet av 1990-talet, har ökat med två procentenheter.
Både arbetslösheten och fattigdomsnivån har ökat
med en procentenhet. Kostnaderna för krig har lett till att
budgetöverskottet på 236 miljarder dollar har förvandlats
till ett underskott på 163 miljarder dollar (ned från
413 miljarder dollar 2004).
En del av de intervjuade, som programmeraren Raymond Dixon
i Kansas City, tror inte att deras barn får lika hög
levnadsstandard som de själva. Dixon talar om den
amerikanska mardrömmen. Många är eniga om
att den snabba förändringstakten i kombination med den
ödesmättade symboliken i säkerhetskontrollerna
på flygplatserna och återkommande terrorlarm förstärker
missmod och pessimism.
En del amerikaner förmår naturligtvis hålla modet
uppe. Den 71-årige investeringsrådgivaren Charles
Spencer berättar att han är omåttligt optimistisk
om sina fyra barnbarns framtid. Teknik och öppna marknader
kommer att erbjuda dem obegränsade möjligheter, säger
Spencer, bara de är beredda att flytta och skola om sig.
Ett vanligare sinnestillstånd är kanske den förlorade
oskuldens, som personifieras av 54-årige Erwin Epple
och hans hustru Fumiyo, som befann sig i Washington 11 september
2001 och såg röken stiga från Pentagon. Vi
insåg att våra barn och barnbarn skulle växa
upp i en annorlunda värld, där man tror det värsta
i stället för det bästa om andra människor,
säger Epple, som driver en pizzeria i Knoxville i Tennessee.
Många av de intervjuade erinrar sig allt prat under kampanjen
2000 om att återupprätta integriteten i Vita huset.
Nu är det snarare Amerikas roll i världen som behöver
återupprättas.
Ett av Bushs återkommande vallöften 2000 var
att han skulle återupprätta ärlighet och integritet
i Vita huset, påpekar juristen Philip Dupont. Men
sedan attackerade han en suverän stat, som inte hade gjort
oss något förnär.
I takt med att frågor som sjukvård, klimatförändring
och invandring har blivit mer akuta verkar amerikanerna ha blivit
mindre benägna att ursäkta regeringens misstag och den
politiska polariseringen. Politiken har blivit personlig, och
väljarna kräver resultat.
Epple kokar av frustration när han lovar att rösta på
den kandidat, som kan övertyga honom om att han eller hon
har bäst förutsättningar att lösa problemen.
Jag är trött på alla floskler och plattityder.
De talar om hopp, de talar om förtroende, men jag hör
ingenting om några lösningar, avslutar han.
© 2008 TEMPUS/International Herald Tribune