Tempus
|
![]() |
Tidskriften
|
tidigare veckor: 28 29/30
31 32
33 34
35 36
37 38
39 40
41 |
Mohammed ElBaradei är ett ständigt irritationsmoment för alla parter.
ELAINE SCIOLINO och WILLIAM J BROAD
Wien
I slutet av augusti lade Mohamed ElBaradei sista handen vid ett
kärnavtal, som hade förhandlats fram i hemlighet med
Iran.
Uppgörelsen var kontroversiell och riskfull, faktiskt en
av ElBaradeis största chansningar under hans tio år
som generaldirektör för Internationella atomenergibyrån,
IAEA.
Iran skulle besvara frågor om sitt hemlighetsfulla förgångna
i utbyte mot en rad eftergifter. Utan förvarning eller särskild
mediestrategi offentliggjorde ElBaradei planen på kvällen,
och sedan väntade han bara.
Dagen därpå marscherade diplomater från USA,
Frankrike, Storbritannien och Tyskland in på hans kontor,
beläget högt upp i en skyskrapa i Wien, för att
överlämna en gemensam protest. Uppgörelsen var,
enligt dem, ingenting annat än ett ansvarslöst utspel,
som hotade att undergräva FNs säkerhetsråds strategi,
som ju går ut på att straffa Iran, inte belöna
det.
ElBaradei, som är en egyptisk advokat, var artig men stod
på sig. Om Iran vill svara på frågor,
skall jag då säga dem att de inte får lov?,
undrade han.
Därefter avfärdade han sina kritiker med en av sina
typiskt obegripliga metaforer som salongstränare som
skjuter från höften.
Det har gått nästan fem år sedan ElBaradei
trotsade Bushs administration i fråga om Irak och sedan
fick Nobels fredspris för sin ståndaktighet. Nu står
han åter mitt i korselden i västmakternas turbulenta
konfrontation med Iran. Han förtalas av alla och är
samtidigt den som alla litar på.
Hans kritiker i väst beskyller honom för allvarliga
diplomatiska överträdelser välvilligt sinnad
gentemot Irak, oförsiktig och, framför allt, naivt storslagen,
vilket lurar honom att överskrida sina befogenheter. Det
gångna året, innan han avslöjade uppgörelsen
med Iran, har västerländska regeringar lämnat in
en ström av formella protester mot hans agerande i fallet
Iran.
Till och med några i hans stab har blivit motspänstiga
och börjar ifrågasätta hans ledarskap och det,
som de tolkar som en överdrivet sympatisk attityd gentemot
Iran.
Ändå försöker iranierna förödmjuka
honom och blockera hans inspektörer.
Han är mellanhanden, säger Lee H Hamilton,
f d demokratisk kongressledamot som har stort anseende i utrikespolitiska
frågor. USA och Iran litar helt enkelt inte på
varandra, vilket gör situationen extremt svår för
vilken medlare som helst, konstaterar Hamilton.
ElBaradeis skarpaste kritiker beskriver honom som en person
som har berusats av den auktoriet, som kom med nobelpriset. Men
det som gör att han fortfarande spelar en huvudroll är
den pragmatiska sanningen att han är allas bästa hopp.
Han har blivit ännu oumbärligare i takt med att USAs
trovärdighet i fråga om tillförlitlig information
om atomprogram har gjort en störtdykning och Europas diplomatiska
kontakter med Teheran har gått i stå.
För världens stormakter är han utan jämförelse
den som vet mest om Irans kärnprogram, och USA använder
regelbundet informationen från ElBaradei för att beskriva
Teheran som ett överhängande hot.
Till och med iranierna behöver honom (vilket ElBaradei brukar
påminna dem om), eftersom hans manövrer lovar att mildra
och kanske sätta punkt för FNs sanktioner.
ElBaradei, som är 65 år, tycks inte bry sig om eller
till och med bli upplivad av all kritik. Han talar om ett slags
ödeskänsla, som har givit honom rollen som fredsmäklare.
Han har kallat dem som propagerar för militärt våld
mot Iran för galningar, och i två intervjuer
nu på senare tid beskriver han sig själv som en
sekulär påve, vars uppgift det är att se
till att människor slutar döda varandra.
Jag möter ibland någon på gatan som säger
att jag utför Guds arbete, och det håller mig i gång
ganska länge.
Det är just denna självpåtagna roll som retar
hans motståndare. De påstår att ElBaradei agerar
farligt långt utanför IAEAs mandat. FN-organet IAEA
är bäst känt för att inspektera kärnanläggningar
i jakten på hemliga, olagliga vapenprogram.
I stället för att vara chef för ett tekniskt
organ, vars uppgift det är att se till att ingångna
kärnavtal efterlevs och att göra objektiva bedömningar,
har ElBaradei blivit en världspolitiker, säger Robert
J Einhorn, som var chef för det amerikanska utrikesdepartementets
nedrustningsavdelning 1999-2001.
ElBaradei kritiseras speciellt hårt för sin nya
uppgörelse med Iran, ett land som har trotsat säkerhetsrådets
krav på att det skall suspendera all anrikning av uran.
Kritikerna anser att ElBaradeis avtal ger Iran en möjlighet
att köpa sig tid för att bemästra tekniken att
tillverka bränsle till reaktorer eller kärnvapen.
Trots Irans långa historia av bedrägligt uppträdande
pekar ElBaradeis supportrar på att han faktiskt hade rätt
i fråga om Irak, där det inte har hittats några
som helst bevis för ett aktivt kärnprogram. Därför,
säger ElBaradeis anhängare, bör man lyssna på
honom nu.
Han kunde ha räddat oss från ett katastrofalt
krig om vi bara hade lyssnat på honom, säger
professor Thomas M Franck, som för många årtionden
sedan hade ElBaradei som elev vid juridiska fakulteten på
New York University.
Efter det att uppgörelsen med Iran blev offentlig i slutet
av augusti publicerade The Washington Post en ledare, som satte
etiketten skurkaktige regulatorn på ElBaradei.
Hans hustru Aida, som är hans politiska rådgivare,
hade genast svaret redo - T-shirts, som kortfattat speglar debatten
om ElBaradei: Rogue regulator tryckt på framsidan
och Or smooth operator? på ryggen.
När doktor ElBaradei fick Nobels fredspris i december
2005 utnyttjade han sitt tacktal till att presentera en mycket
ambitiös agenda. Han skulle hjälpa de fattiga, rädda
miljön, bekämpa kriminalitet och konfrontera nya faror
i globaliseringens kölvatten.
Men ElBaradeis höga uppfattning om sig själv står
i skarp kontrast till hans personliga stil. På Nobelfestens
kväll festade han tillsammans med vänner i sin svit
på Grand hotell i Oslo när tusentals människor
samlades utanför på gatan med tända ljus och hurrade.
ElBaradei kände sig obekväm. Det var tydligt att
han ogillade situationen och inte visste vad han skulle göra.
Hans hustru uppmanade honom att vinka till folkmassan, berättar
Franck, ElBaradeis f d lärare.
Doktor ElBaradei är en lång, blyg person, som avskyr
småprat till den grad att han vägrar att ens utbyta
artighetsfraser med medarbetare i hissen. I stället för
att äta i matsalen eller kafeterian intar han sin lunch vid
skrivbordet. Det krävs mycket övertalning för att
få honom att delta till och med i viktiga IAEA-evenemang.
Han är mycket reserverad och avvaktande, berättade
hans fru för en tid sedan på en mottagning i bostaden,
Han tycker att diplomatiska mottagningar och middagar är
slöseri med tiden.
Enligt diplomater skryter han gärna om alla celebriteter
som han känner. Han må vara blyg, men han är
också imponerad av sig själv, säger en europeisk
vapenexpert som känner honom väl. Han är
nästan lite barnslig med sitt kändissnobberi.
ElBaradei var äldst av fem barn i en välbärgad
familj i Kairo, där han växte upp med fransk barnsköterska
och gick i privata skolor. Vid 19 års ålder blev han
egyptisk juniormästare i squash. Den kräver stor
list, säger han själv om sporten.
Hans far var ordförande för det egyptiska advokatförbundet,
och ElBaradei studerade juridik och fick en tjänst på
UD. Efter hand hamnade han i New York. Att bo där i slutet
av 1960- och i början av 1970-talet var så omvälvande
och formande att han idag känner större samhörighet
med New York än med Kairo och hellre talar engelska än
arabiska, berättar han själv.
Den diplomatiska karriären förde honom till Wien, där
han först blev juridisk rådgivare på IAEA och
sedan chef för byråns externa relationer. Hans avancemang
till chefsposten 1997 kom som en överraskning.
Efter det att ingen av de föreslagna kandidaterna hade fått
tillräckligt många röster inledde USAs ambassadör
i IAEA, John Ritch, en tyst kampanj för sin gode vän
ElBaradei.
ElBaradei började med det blygsamma målet att omorganisera
byrån, som idag har omkring 2 300 anställda. Sedan
kom Irak.
Före kriget hade Bushs administration upprepade gånger
varnat för att Saddam Hussein höll på att bygga
bomber och uppmanat IAEAs inspektörer att bekräfta dessa
farhågor.
Men i mars 2003 meddelade ElBaradei i stället till FNs säkerhetsråd
att hans inspektörer inte hade funnit några bevis
för eller antydningar om att Irak hade återupplivat
sitt atomvapenprogram. Och när president Bush påstod
att Irak försökte köpa uran i Afrika avfärdade
ElBaradei det underliggande informationsmaterialet som inte
autentiskt.
Invasionen, 13 dagar senare, var den sorgligaste dagen i
mitt liv, säger ElBaradei.
Trots att de amerikanska soldaterna inte hittade några okonventionella
vapen i Irak fortsatte Bushs administration sin tysta kampanj
mot ElBaradei och hans byrå. IAEAs inspektörer bannlystes
i Irak, och bakom scenen arbetade Washington för att ElBaradei
inte skulle beviljas en tredje mandatperiod.
Han säger själv att han hade bestämt sig för
att inte kandidera en gång till till 99 procent,
men då fick han veta att Washingtons FN-ambassadör,
John R Bolton, var fast besluten att blockera honom.
ElBaradei kände sig äcklad av att någon
annan tog sig rätten att fatta beslut för hans räkning.
Hans fru uppmuntrade honom att ställa upp för omval.
USA, som inte hade någon egen kandidat och saknade internationellt
stöd, tvingades backa. Och i oktober 2005, en månad
efter mandatperiodens början, kom telefonsamtalet från
Nobelkommittén.
Kraftmätningen mellan det internationella samfundet och
Teheran gick in i nuvarande fas 10 januari 2006, när Iran
bröt IAEAs plomberingar på utrustning i underjordsanläggningen
i Natanz och sedan återupptog anrikningen av uran.
När väst började införa sanktioner svarade
Iran med att reducera samarbetet med IAEA och vägra dussintals
inspektörer inträde i landet. I takt med att Iran satte
fart på anrikningen fick byrån och resten av världen
allt mindre insyn i Irans atomprogram.
ElBaradei själv blev förödmjukad under ett av få
besök i Teheran i april 2006, när han tonade ned Irans
brott mot avtal, gjorde långtgående eftergifter och
skrev rapporter som var pinsamt överslätande.
ElBaradeis kritiker påstår t ex att han har försvårat
IAEAs inspektioner genom att flytta bort ett halvdussin specialinspektörer
från fallet, vilket byrån försvarar som normal
personalrotation. Byråns chefsinspektör för Iran,
Christian Charlier, som talade öppet om Irans bedrägliga
uppträdande, förflyttades till byråns brasilianska
avdelning.
ElBaradei är naiv och överkänslig, vilket
gör honom farlig, sade ambassadör Bolton. I
flera år hävdade han att han skulle kunna övertala
Iran att ge upp atomvapenplanerna. Sedan sade han att Iran inte
utgjorde något hot utan kunde få fortsätta att
experimentera, och nu säger han att de aldrig kommer att
ge upp sina vapenplaner.
ElBaradeis anhängare säger att han är involverad
i en balansakt som har lika mycket med Washingtons som med Teherans
överdrifter att göra.
I maj, efter det att vicepresident Dick Cheney, ombord på
ett hangarfartyg utanför Irans kust, hade varnat för
att USA var redo att använda sin flotta för att hindra
Iran från att bygga kärnvapen och dominera regionen,
reagerade ElBaradei snabbt. Han deklarerade att Iran hade erövrat
kunskapen att anrika, vilket antydde att det var för
sent för en militär intervention eller andra västerländska
vedergällningsaktioner.
Faktum är, sade ElBaradei, att ett av målen
med att få Iran att suspendera programmet är överspelat
för länge sedan, eftersom Iran redan har skaffat sig
kunskapen.
Hans kommentarer skiljer sig från hans egna inspektörers.
De rapporterade om tekniska problem i Natanz, vilket väckte
misstankar om att ElBaradei hade politiska motiv för att
överdriva Irans framsteg.
Men hans argument att Iran redan har överskridit en
viktig gräns är det underliggande antagandet
i den nya överenskommelsen mellan ElBaradei och Iran.
ElBaradeis plan, som offentliggjordes 27 augusti, ger Iran
en fast tidtabell för att eliminera ett halvdussin kontroverser
om tidigare hemlighållna aktiviteter samtidigt som IAEAs
inspektörer får bättre möjligheter att utföra
sitt jobb.
Diplomaterna, som marscherade in på ElBaradeis kontor dagen
efter det att planen hade presenterats, underkände den punkt
för punkt.
De uttryckte stort missnöje med att uppgörelsen, som
hade förhandlats fram utan diplomatisk medverkan, uteslöt
varje krav på att Iran skulle suspendera anrikningen. Ett
sändebud noterade att planen tvingar IAEAs inspektörer
att ställa frågor om bara ett ämne i taget och
att lämna de känsligaste frågorna till sist.
Det väckte också stor oro att planen antyder att Iran
bör behandlas som ett rutinfall i stället
för ett land, som har ljugit upprepade gånger och,
enligt en del regeringar, döljer ett hemligt kärnvapenprogram.
ElBaradei svarade med att kritisera sina kritikers misstänksamhet
och påpekade att IAEA inte kan gissa sig till Irans
intentioner.
Under dagarna som följde bombarderades ElBaradei med kritik,
men bara en vecka senare insåg de flesta regeringar att
deras strategi gav motsatt effekt mot den önskade. De beslöt
att samarbeta med ElBaradei i stället för att isolera
honom.
Den nya insikten var att ElBaradei och iranierna hade vunnit denna
rond. Stora delar av världen skulle betrakta överenskommelsen
om en tidtabell som ett steg framåt, samtidigt som västmakternas
diplomati bara stod och stampade.
7 september besökte sändebud från fyra västländer
ElBaradeis kontor igen. Denna gång stödde de hans försök
att rensa upp gamla frågor, och de välkomnade hans
stöd för nya försök att övertala Iran
att suspendera anrikningen och låta inspektörerna göra
grundligare undersökningar.
Vi sade till amerikanerna att det inte var någon idé
att kritisera ElBaradei, eftersom han bara skulle få en
ännu större hjältegloria i så fall,
säger en europeisk diplomat.
ElBaradei framhåller att det inte räcker med sanktioner.
Man måste sitta ned och prata om det och försöka
bygga förtroendeskapande mekanismer.
Och om iranierna inte håller sina löften kommer ElBaradei
absolut att varna dem för ovälkomna konsekvenser.
I början av september, när IAEAs styrelse sammanträdde
i Wien och diskuterade den nya planen, förvånade den
amerikanske delegaten, Gregory L Schulte, sina kolleger med att
berömma ElBaradei. Han sade till styrelsen att uppgörelsen
var potentiellt viktig och ett steg i rätt riktning.
Diplomater och bisittare berättar att ElBaradei ibland antyder
att han är övertygad om att en hållbar lösning
på konflikten med Iran kan komma först efter det att
USA har fått en ny president.
Faran, enligt en del bedömare, är att Iran vid det laget
har lärt sig att tillverka en atombomb. Amerikanska underrättelseexperter
tror att Iran har nått dit någon gång 2010-2015,
men andra länders experter varnar för att tidsfristen
är kortare.
Även om Iran infriar sina senaste löften kan ElBaradei
stöta på andra hinder för en uppgörelse.
Som ett led i avtalet mellan honom och Iran krävs att USA
skall ge Teheran kopior av amerikanska underrättelsedokument,
som är relaterade till ett misstänkt, iranskt militärarbete
om kärnladdade stridsspetsar. ElBaradei säger att han
som jurist tycker att det är angeläget att ge Iran tillgång
till dokument, som det har rätt till.
Om det visar sig att Iran har försökt tillverka kärnvapen?
Det finns många länder som har haft sådana ambitioner,
påpekar ElBaradei, som emellertid erkänner att Iran,
i teorin, kanske måste göra vissa erkännanden.
Det viktigaste är dock, understryker ElBaradei, att de öppnar
upp alla anläggningar och program för insyn.
© 2007 TEMPUS/The New York Times